Succession

 Suksesjon 

Suksesjon er når økosystemer endrer seg gradvis og langsomt over tid. Utviklingsforløpet og endepunktet for forandringen er som oftest kjent. Ytre påvirkninger som skogbrann og hogst er ikke suksesjon, men de kan være faktorer som setter suksesjonen igang, som en gradvis oppbygging av økosystemene.

Ulike samfunn avløser hverandre i en bestemt og kjent rekkefølge som skyldes samspill mellom artene og miljøet. Den første fasen av suksesjon heter pionérfasen. Arter som er tilpasset denne fasen, kalles pionérplanter eller pionérarter. Sluttfasen av suksesjon heter klimaksfasen, og i denne fasen er samfunnene stabile. De kalles klimakssamfunn, og er stabile fordi organismene lever i balanse med hverandre og med miljøet. I klimakssamfunn er det som regel flere arter, lengre næringskjeder og mer biomasse enn i pionersamfunn. En art kan dominere i én fase i suksesjonen, men være absolutt utkonkurrert i neste.

I tillegg til de forskjellige fasene i suksesjonen, er det også to hovedtyper av suksesjoner: primærsuksesjon og sekundærsuksesjon. Primærsuksesjon er den typen suksesjon der utviklingen starter helt fra grunnen av, uten plante- og dyresamfunn fra før av (bart fjell, lavastein etter et vulkanutbrudd). De første artene som etablerer seg her kalles pionerarter. Pionerartene forandrer de abiotiske faktorene og er med på å danne jordsmonn. Sekundærsuksesjon er den typen suksesjon der utviklingen starter på et sted der deter et plante- og dyresamfunn fra før av (gjenvoksing etter snauhogst, jordras og skogbrann, når åkerland legges brakk, og når en innsjø gror igjen.

Klimaendringer skaper nye miljøer og nye artsammensetninger. Vi får suksesjonsprosesser som ender opp i nye klimakssamfunn. Suksesjon har formet Norge gjennom klimaendringene, helt fra om lag 12 000 år siden da klimaet begynte å forandre seg. Den kilometertykke isen Norge lå under begynte å smelte, og de sørlige delene, og så de østlige delene, av landet ble isfrie. Snart rykket trær og vegetasjon inn. For 7-5 tusen år siden var det varmere enn i dag, og store deler av Hardangervidda var dekt i hasselskog. Da grantrærne kom til Norge for omlag 2500 år siden var det blitt kaldere, og fellene i Midt-Norge var blitt til treløse høyfjellsvidder. Derfor rakk ikke grantrærne å spre seg til Vestlandet på en naturlig måte.